Două vechi neamuri se înfruntă
În falnica Veronă. Ura nu se frânge.
Și iar porni-va dușmănia cruntă,
Își vor păta iar mâinile cu sânge.
Din sânu-acestei vrășmășii străvechi,
Ies doi îndrăgostiți bătuți de soartă,
Pieirea trist-a tinerei perechi
Va potoli înverșunata ceartă.
Vrajba s-a iscat și-ntre stăpâni și între noi, slujitorii.
Ah, mi-e totuna.
Vin încoace doi de-ai lui Montague.
- Bună dimineața. - Bună dimineața, domnule.
Încăierare. Eu îți acopăr spatele.
Așa.
Să nu-ți iei tălpășița!
Nouă ne dai cu tifla, domnule?
Așa-mi veni, să dau cu tifla, domnule.
Nouă ne dai cu tifla, domnule?
Nu, domnule.
Nu vouă vă dau cu tifla, domnule,
dar dau cu tifla, domnule.
Te mănâncă pielea, domnule?
Pielea, domnule? Nu, nu. Nu, domnule.
Dacă te mănâncă, domnule, îți stau la dispoziție.
Stăpânul ce-l slujesc, e vrednic ca și-al tău.
Nu-i mai vrednic?
Ba da, mai vrednic, domnule.
Minți...
Trage spada!
Trage spada, dacă te țin baerile!
Gregory, nu-ți uita lovitura năprasnică!
Așa, Montague! La moarte cu Capuleții!
În lături, netoților! Spadele-n teacă!
Nu vă dați seama ce faceți!
Prințul a dat anume ordin să oprească
duelurile pe străzile Veronei!
Vin Capuleții!
Tybalt, din neamul Capuleților!
Te-arăți viteaz cu slugile fricoase?
Benvolio, gătește-te de moarte.
Vream să-i împac.
Deci vâră spada-n teacă.
Dă-mi ajutor. Grăbește de-i desparte.
Cu spada trasă îmi vorbești de pace?
Urăsc cuvântul cum urăsc infernul
Și pe-ai lui Montague, pe tine.
Fricosule, încrucișează spada!
Capulet!
Montague!
Capulet!
Acum grăbește-te spre casă, hârbule.
Secătură!
Capulet!
Dă-mi spada cea lungă! Ho!
Capulet!
Să mergem în piață!
Capulet!
Urmați-mă! Urmați-mă!
Ucide-l pe ticălosul de Montague!
Nobile unchi! Nobile unchi!
Ce-i?
Sabia mea! Sabia mea!
Mai bine cârja! Spada la ce bun?
Să nu mă ții! Mai bine las-mă să plec!
Montague!
Ucideți-i pe Capuleți!
Te zdrobesc, lașule.
Prințul! Sosește Prințul! Aruncați armele!
Prințul! Prințul!
Sosește Prințul!
Aruncați armele! Prințul!
Supuși rebeli, potrivnici păcii,
Să aruncați degrabă A voastre spade-nfierbântate...
Aruncați-vă spadele.
Și ascultați porunca Pe care Prințul vostru-o dă.
Sunt trei încăierări iscate Din vorbele nesocotite
Ce le-ai rostit, bătrâne Capulet!
Nu, nu...
Și Montague...
De multe ori stricat-ați A străzilor tihnită pace.
Dar de veți cuteza vreodată S-o tulburați din nou,
Cu viața veți plăti de-ndată Primejduirea liniștei cetății.
Acum plecați cu toții!
Tu, Capulet, să mă urmezi.
Tu, Montague, să vii după amiază.
Iar voi plecați dacă vi-i dragă viața.
Pe unde-o fi Romeo? L-ai văzut?
Ce bine-mi pare că n-a fost de față.
Nu se-arătase, doamnă, sfântul soare
În răsărit, la geamul auriu,
Când zbuciumul m-a alungat din casă
Și-n crângul semănat cu sicomori
Zării pe fiul vostru rătăcind.
Pornii spre el, dar la vederea mea,
Se cufundă în liniștea pădurii.
Ades în zori de zi, acolo fu zărit.
Îl văd venind.
Lăsați-mă cu el.
Am să-l descos pân-oi afla ce-l doare.
Ce fericire-ar fi-ntre patru ochi,
Să-ți spună păsul!
Să ne retragem, doamnă!
Salut și bună dimineața, vere!
E-așa de dimineață?
- A bătut de nouă adineauri. - Vai!
Ce lungi sunt orele-ntristării!
Nu tata, oare, se grăbea să plece?
Chiar el.
Dar ce mâhnire-a prelungit Nemăsurat de mult durata orei?
Mâhnirea care, de mi-ar fi aproape, Le-ar prescurta.
Dar, Romeo...
Rămâi cu bine, vere!
O, Doamne, ce-ncăierare-a fost?
Dar e bine să nu-mi spui,
Căci știu deja ce s-antâmplat.
Aici de ură-i vorba, Și nu de dragoste, cum vezi.
Așteaptă-mă să vin și eu!
Și Montague, deopotrivă mie,
Îndură osândirea.
Și s-ar cădea...
La bătrâneți, acum, să ne-mpăcăm.
Vă bucurați de cinste amândoi.
Păcat c-atâția ani v-ați dușmănit.
Însă acum prea nobil lord,
Ce spui de rugămintea mea?
Ce-am spus mai înainte.
Fata mea Deprinsă nu e cu ale lumii datini.
Nici n-are încă paisprezece ani.
S-o pârguiască două veri, mai lasă,
Pân-o să fie bună de mireasă.
Sunt mame și mai tinere ca ea.
Dar prea se ofilesc de timpuriu.
Mi-a înghițit pământul toate cele,
Și ea-i lumina bătrâneții mele.
Iubite Paris, de-i ești cumva pe plac,
Cum zice ea, întocmai am să fac.
Peter!
În seara asta e petrecerea-mi vestită,
Și oaspeți mulți aștept ca să ia parte.
Pe toți cei scriși aici, pe fiecare,
Poftește-l să ia parte la serbare.
Unde mi-e, doică, fata? Cheam-o-ncoace!
Zău c-am chemat-o! Jur pe cinstea mea,
La doisprezece ani neprihănită!
Unde-o fi fata asta? Julieta! Julieta!
Unde-o fi fata asta? Julieta!
Mă cheamă cineva?
Da, maică-ta! Cinstita doamnă, mama!
E mama, Julieta, Cinstita doamnă,
Degrabă, fată! Fugi degrabă!
Pe unde umbli?
Aici sunt, mamă. Care ți-e voia?
Iată ce e...
- Mai iute, fetelor! - Vino, vino...
Doică...
Aș vrea să-i spun ceva. Ne lași?
Ba nu! Rămâi s-asculți și tu! Mi-am amintit.
Și dă-ne sfatul tău.
Prea bine știi ce vârstă are fata mea.
Păi cum? La ceas și la secundă.
N-a împlinit nici paisprezece ani.
Mă jur pe paisprezece dinți din gura mea,
Cu toate că mi-au mai rămas doar patru,
Că n-amplinit nici paisprezece ani.
Cât să mai fie până la-ntâi august?
Vreo două săptămâni și-o zi sau două.
Oricâte-or fi, taman c-o zi-nainte,
De ziua-ntâi august, împlinește Fetița noastră paisprezece ani.
Că doar Suzana...
Odihneasc-o Domnul, Era de-o vârstă.
A pierit cu zile. N-o meritam, pesemne.
În iulie, treizecișiunu, seara,
Fata-mplinește paisprezece ani.
Am înțărcat-o... Știu prea bine,
La Mantua plecaseți cu stăpânul!
Țin minte ca acum.
Pe sfânta cruce, se ținea-n picioare
Și da fuguța peste tot.
Cu-o zi-nainte-și cucuiase fruntea;
Bărbatul meu - să-l ierte Dumnezeu, Că vesel om era -
O luase-n brațe și-i spusese:
Cum de căzuși cu fața-n jos?
Păi nu-i mai înțelept să cazi pe spate?
Ții minte, Julieta?
Doică!
Și jur pe Maica Precistă,
C-atunci, fetița A gângurit oprindu-și plânsul: Da.
Ajungă-ți, doică, rogu-te! Mai taci!
Prea bine doamnă.
Ei bine, Julieta.
Să îți ajute Domnul!
Prunc mai frumos ca tine n-am crescut.
Să nu-nchid ochii pân te-oi vedea mireasă,
Atât aș mai dori.
Mireasă! Chiar despre asta-i vorba.
Ia spune, Julieta, fata mea,
N-ai vrea să te măriți?
Nici nu visez la cinstea asta!
Cinste? De n-aș ști că te-am alăptat, aș zice
C-ai supt cu laptele deșteptăciunea.
Gândește-te la măritiș, acum!
Sunt fete mai tinere ca tine în Verona,
De toți cinstite, mame cu copii.
La vârsta ta eram și eu ca ele
Ba chiar mai fragedă eram Decât ești tu acum, fecioară.
O, da, mi-aduc aminte.
În două vorbe:
Frumosul Paris te-a pețit.
Ce tânăr, fata maichii! Ce flăcău!
Mai chipeș ca figurile de ceară.
Nu-i în Verona floare mai frumoasă!
Neprețuită floare-ntr-adevăr.
Ce spui? Îl vei iubi pe Paris?
Doamnă! Doamnă!
Musafirii au sosit, masa e gata.
Sunteți chemată, domnișoara așteptată!
Haidem.
- Pe scurt: îl vei iubi pe Paris? - Mamă,
Am să mă uit la el și-mi voi da seamă.
Dar ascultând cuvântul tău, în carte,
N-am să citesc o slovă mai departe.
Julieta, te-așteaptă Paris.
Da, doamnă, vin.
Hai, fugi, spre nopți și zile fericite!
Dați-mi o mască să-mi acopăr fața!
O mască pentru alta.
De-mi vor zări sluțenia, ce-mi pasă!
Roși-va masca-n locul meu.
Să cerem scuze luând cuvântul, sau
Să ne vedem de treabă fără scuze?
Sunt demodate florile de stil.
Au să-și arunce ochii-asupra noastră
Iar noi asupra lor. Atât și vom pleca.
În ușă batem, intrăm și-odat-ajunși,
Să dăm, toți, cât mai iute din picioare.
De bune-s, bune, asta spun și eu,
Dar ne dă ghes un gând nebun.
Ce vrei să zici?
Azi noapte am visat...
Și eu la fel!
Ei? Ce-ai visat?
Că neadevărat visează visătorii.
Scumpe văr, Ce li se-arată-n vis e adevăr.
Pesemne că azi noapre te-a călcat Regina Mab.
Regina Mab?
Care-i... la zâne moașă.
Trecând cu-ntregul ei alai
Deloc mai mare ca un bob de-agată,
Pe inelarul unui demnitar
Pictat cu fire de nisip lucind,
Și peste nasul celor care dorm.
Sirepe pulberi îi împing trăsura Cu spițe: lungi picioare de păiang
Și coviltirul: aripi de lăcustă
Cu hamuri din păienjeniș subțire
Zăbale: raze umede de lună,
Bici: picioruș de greier!
Șfichi: un fir de funigel.
Și cu acest alai
Aleargă noaptea în galop Prin mintea celor ce iubesc,
Și ei de dragoste visează;
Pe buze de femei visând săruturi,
Ades de Mab spuzite cu bășici,
Fiindcă răsuflarea lor,
A dresuri le miroase greu.
Sau cu-o codiță de purcel de dijmă,
Vreun popă gâdilă sub nas când doarme,
Iar lui i se năzare-n vis pomeni.
Amin.
Peste vreo beregată de războinic,
De trece, el visează beregăți tăiate,
Salturi, spade de Toledo,
Răpăit de tobe, sare ars din somn,
Îngână speriat... o rugă două...
Și-adoarme iar.
Tot zâna Mab, la cai,
Le-ncurcă noaptea coamele și ciuful
Soios al deocheatelor îl leagă, De părul spiridușilor. Păzea!
Te paște nenorocul de-l dezlegi.
Și tot ea, vrăjitoarea, când cuminți,
Dorm fetele pe spate le apasă
Și sarcina le-nvață cum s-o poarte.
Așa e ea...
Așa e ea când...
Așa... e ea.
Destul, Mercutio, te liniștește.
Bați câmpii.
Bați câmpii...
E drept. Așa-i, vorbesc de vise;
Progenitura unui creier leneș
Împerecheat cu-nchipuiri deșarte,
Plămadă străvezie, ca de aer,
La fel de schimbătoare cum e vântul
Ce-alintă sânul Nordului de gheață,
Și își întoarce fruntea mâniat,
Spre-mbălsămatul Sud scăldat de rouă.
Ne suflă-n ciorbă vântul ăsta.
Voi tobe, răsunați! Voioși sosim!
Romeo, ajungem prea târziu.
Mă tem că prea devreme...
Căci mintea mea mă-ndeamnă să presimt
Că un dezastru spânzurând de stele deocamdată
Dezlănțuit porni-va cu prilejul Nefast al balului din astă noapte,
Că el va pune capăt unei vieți
Zadarnice, în pieptul meu închisă,
Printr-un mijloc nedemn și c-am să pier.
Dar știu că cel ce cârmuiește cursul vieții mele...
O să-mi îndrepte pânza.
Intrați în casa mea sărăcăcioasă! Bine-ați venit, seniori!
Ah, draga mea Elena, draga mea nepoată.
Fiți toți bineveniți! Și, domnilor, vă bucurați!
Fiți pline de viață, doamnelor!
Bine-ați venit, seniori!
Purtam, cândva, și eu o mască
Și-ndrugam și eu Frumoaselor dulci șoapte la ureche.
S-au dus acele vremi. Bine-ați venit, seniori!
Doamnelor!
Ah, ochii cum învață Făcliile să răspândească viață!
Atârnă ea, de-al nopții chip, la fel
Ca de-o ureche neagră un cercel.
Nu-s pământene-asemenea comori!
Columbă albă într-un cârd de ciori,
Așa străluce printre celelalte.
Tu, inimă, ai mai iubit?
Pe ochii mei mă jur că-ntâia oară,
Văzut-am frumusețea-n astă seară.
Un Montague s-arată, după glas.
Un Montague e, unchiule, în casă
Un ticălos și un vrăjmaș, un ins
Venit să ne stârnească dinadins.
Nu-i tânărul Romeo?
Îndrăznește Să vin-aici mascat ca o paiață
Să ia-n răspăr serbarea noastră?
Dă-i pace! E un om cuviincios.
Verona toată laudă purtarea Acestui nobil dăruit.
Pentru nimic în lume n-aș dori
Vreun rău în casa mea să se întâmple.
Nu-l lua în seamă, deci, și ține-ți firea!
Moreska!
Dar, unchiule, e o rușine!
Du-te!
Ești obraznic, zău așa.
Gâlceavă între oaspeți vrei să iști?
Stăpân sunt eu aici, sau tu?
Nu-ngădui să rămână!
Nu-ngădui să rămână? Îngădui să rămână, eu! Poftim!
Că bine zici.
Tu ești un prinț. Mai bine taci, ori...
Vă faceți de ocară! Să tăceți!
Cântă Leonardo.
Leonardo, te rugăm să cânți.
Ce este un tânăr?
Fire clocotitoare.
Ce-i o fecioară?
Ghiață și dorință.
Lumea își vede de ale ei...
Un trandafir va înflori
Iar apoi se va ofili.
Așa este și tânărul,
La fel cinstita fecioară.
Vine o vreme
Când zâmbetele dulci
Își au rostul lor,
Când mă îndrăgostesc de dragoste.
Unii la căsătorie se gândesc,
Alții vorbesc într-una și amână.
A mea mă duce cu vorba.
Cupid ne mână și ne adună.
Zburdă, ștrengare, cântă-mi un cântec
Căci moartea se-apropie cu liniștea grea.
Mai dulce ca mierea mai amară ca fierea
Se stinge iubirea Și nu mai învie...
Mai dulce ca mierea mai amară ca fierea
Cupid ne mână și ne adună.
Un trandafir va înflori
Iar apoi se va ofili.
Așa este și tânărul,
La fel și cinstita fecioară.
De pângăresc cu mâna-mi
mâna-ți sfântă
Voi ispăși cu buzele, căci ele -
Doi pelerini sfielnici - se avântă
Cu-o sărutare vina mea s-o spele.
Ah...
Nu-i vinovată mâna, pelerine!
Căci pelerinii, dacă vor,
Pot strânge-n palme mâini divine
Strânsoarea asta e sărutul lor.
Dar pelerini sau sfinți, n-au buze, gură?
Da, pelerine, pentru rugăciune.
Atunci... Mâini fie-ți, sfânto, buzele!
Te-ndură, Căci altfel deznădejdea mă răpune.
Primind chiar ruga, sfinții stau pe loc.
Atunci să stai...
Căci împlini-voi ruga mea de foc!
De gura ta păcatul meu se-anină!
Și buzele-mi vor pătimi pe rug.
Din vina alor mele? Dulce vină!
Dă-mi-o-ndărăt!
Un trandafir va înflori
Iar apoi se va ofili.
Așa este și tânărul,
La fel și cinstita fecioară...
Julieta!
Domnișoară Julieta!
Doică?
Te cheamă mama, domnișoară.
Mai iute! Fugi mai iute!
Și cine-i mama?
Domnule, aflați Că e stăpâna casei, o cucoană,
Deșteaptă, bună, plină de virtuți.
Pe fata asta eu am alăptat-o.
Și cine-o izbuti să o pețească -
Norocul lui! Avere berechet!
Se trage, deci, din neamul Capulet?
Plăti-voi scump! Mi-e zălogită viața.
Cum, doamnelor?
Plecați așa curând?
Târziu s-a mai făcut, pe legea mea!
Am ostenit. Mă duc la treaba mea.
Frumoasă Julieta!
Ia spune-mi, doică.
- Cine-i seniorul? - E nobilul Paris.
Nu el, ci cel din urma lui!
- Nu știu. - Du-te de-ntreabă.
- E Romeo, din casa Montague. - Poftim?
Romeo-l cheamă. Singurul fecior
Ce-l are Motague, vrăjmașul vostru.
Iubirea mea e-al urii mele fiu,
Eu nu-l știam. Îl știu. E prea târziu!
Sunt pedepsită să iubesc pe un
Vrăjmaș ca el, în loc să mă răzbun.
Julieta!
Domnișoară Julieta!
Stăpână!
Romeo!
Julieta!
Romeo!
Domnișoară Julieta!
Julieta!
Romeo!
1, 2, 3.
- Romeo! - Romeo!
E deștept, A șters-o să se vâre-n așternut.
- Ba a sărit din fugă zidul. - Cheamă-l, Mercutio.
Romeo!
Romeo! Patimă! Îndrăgostit!
Doamnă!
Romeo!
N-aude, nu tresare, nu clintește.
Face pe mortul.
De răni își bate joc cel neatins.
Romeo, hai acum!
Atât de slab...
Ce licăr joacă în fereastră?
Dar e stăpâna mea!
Iubita mea!
O, dac-aș ști...
Vorbește fără glas. Ei, și? Ce-mi pasă?!
Cu ochii îmi vorbește. Îi răspund.
Sunt prea-ncrezut.
Nu mie îmi vorbește.
Doi aștri fără seamăn, din senin,
Plecând cu treburi, roagă ochii ei
Să scapere până se-ntorc.
Pe mână-și lasă fruntea.
O, stăpână, De-aș fi mănușă eu pe alba mână,
Ca să-ți ating obrazul...
Vai mie!
Vorbește!
Vorbește, înger de luciri cerești!
O, Romeo, Romeo...
De ce și pentru ce ești tu Romeo?
Reneagă-ți tatăl! Leapăd-al tău nume!
Sau dacă nu, să-mi juri că mă iubești,
Și n-oi mai fi o Capulet.
Să mai ascult, sau să-i vorbesc?
Dușman doar numele îmi e,
Căci tu ești tu, nu ești un Montague.
Și ce-i un Montague?
Nici mână, nici picior, Nici braț, nici față,
Nici o altă parte Din trupul bărbătesc.
Alege-ți altul!
Ce preț are un nume? Trandafirul,
Oricum i-ai spune, tot așa-și împarte Mireasma dulce;
Tot astfel și Romeo, De l-ar chema oricum,
Ar răspândi aceeași dulce vrajă Ca și acum.
Romeo, schimbă-ți numele ce nu-i
Nimic din tot ce ai, și-n locul lui, Mă ia întreagă.
Te iau precum ai spus!
Și mă botez din nou de-mi spui iubite.
De azi încolo nu mai sunt Romeo.
Cine ești tu ce-nvăluit în noapte
În tainele-mi pătrunzi?
O, după nume Nu știu să-ți spun prea bine cine sunt.
Urât mi-e numele ce-l port, iubito.
Fiind dușmanul tău, de l-aș avea
Scris pe-o hârtie, în bucăți l-aș rupe.
Ah, nici măcar o sută de cuvinte De gura ta rostite n-a sorbit
Urechea mea, și-ți recunoaște glasul.
Nu ești Romeo, tu? Un Montague?
Nici unul nu-s, nici altul, de nu-ți place.
Cum de-ai pătruns aici și pentru ce?
E zidu-nalt, greu de sărit și locul,
Și locu-acesta pentru tine-nseamnă moarte
Dacă vreo rudă-a mea te va zări.
Mi-a dat iubirea aripi să m-avânt,
Nu-i zid înalt să-i pună piedici:
Iubirea-nfrânge tot ce-i stă în cale,
Nu pot să-mi facă nici un rău ai tăi.
De te zăresc pe-aici, îți curmă viața.
M-ascunde noaptea cu-ntunecata-i mantă!
Dar dacă nu ți-s drag...
Mai bine-ar fi să mă găsească-aici
Și să sfârșesc, răpus de ura lor,
Decât s-aștept, urât de tine, moartea.
Tu mă iubești?
Știu, vei răspunde: Da! Și-am să te cred.
Dar poate să te-nșeli, jurând, și Zeus,
Își bate joc de jurământul strâmb.
O, dragul meu Romeo, spune-mi drept,
Ți-s dragă-ntr-adevăr
Sau poate-ți pare Că m-am lăsat prea lesne cucerită?
Să te înfrunt, să-ți spun ursuză: Nu?
Iar tu să-ți dai silința să-mi câștigi iubirea?
Vorbind cinstit, o, dragă Montague,
Sunt prea îndrăgostită.
- Par, poate, ușuratecă puțin. - Nu.
Dar am să-ți fac dovada-n viitor
Că sunt de mii de ori mai credincioasă
Decât mironosițele viclene.
E drept c-am întrecut măsura.
Dar tu ai prins ușor de veste
Cât de năvalnică îmi e iubirea.
De-aceea, iartă-mă!
O, nu-mi lua Cuvintele ce-mi tălmăcesc pornirea
Drept un capriciu înlesnit de noapte.
Pe raza preacurată-a lunii-ți jur!
Nu! Nu jura pe-amăgitoarea lună
Ce-n fiecare lună-și schimbă discul.
Nu vreau să fii ca ea de nestatornic.
- Pe ce să jur? - Nu! Nu jura deloc!
Sau, dacă vrei, pe sufletul tău jură,
Zeu bun la care în genunchi mă-nchin,
Și-am să te cred.
Dacă iubirea mea... Îți jur...
O, Julieta!
Noapte bună.
Sub calda boare-a verii,
Pân ne-om vedea, va fi învoaltă floare Plăpândul mugur al iubirii.
Somn lin și noapte bună. Dulcea pace
Din sufletu-mi asupra ta coboare.
Pleci și mă lași așa, nemângâiat?
Ce mângâieri să-ți dau în astă noapte?
Să-mi juri, cum ți-am jurat, că mă iubești.
Eu ți-am jurat fără să-mi ceri. Și totuși,
Aș vrea să pot acum să-ți jur din nou.
Iei jurământul înapoi?
De ce, iubito?
Doar ca să am ce-ți da-napoi!
Dar mi-e destul și-atât cât am, spre-a fi
Asemeni mării, darnică. Iubirea mi-e adâncă precum marea:
Pe cât dau eu, pe-atâta am mai mult de dăruit.
Ca marea, n-are capăt.
Julieta!
Îndată, doică!
Credință cât lipsesc, drag Montague.
Stăpână!
S-aștepți puțin! Mă-ntorc îndată.
Stăpână! Domnișoară Julieta!
O, noapte! Noapte binecuvântată!
Mă tem că totul nu-i decât un vis
Scornit de noapte. Pare prea frumos,
Prea dulce ca să poată fi aievea.
O vorbă numai, și-apoi, noapte bună!
- Iubirea ta de e curată... - Da...
Și dacă vrei să ne luăm,
Eu voi trimite mâine, Pe cineva să-mi spui în care zi
Și unde vrei să facem cununia.
Iar eu ți-oi pune totul la picioare,
Oriunde te-oi urma, stăpânul meu!
Stăpână!
Vin, doică, vin.
Dar dacă nu-i așa, atunci te rog...
Domnișoară Julieta! Îndată, doică, vin!
Mă lasă deznădejdii mele pradă.
Așteaptă mâine, nu uita!
Mă jur pe viața mea că mâine...
De mii de ori îți spun acuma noapte bună!
Romeo!
Când ai vrea să vie mâine?
- La ora nouă. - Nu am să uit!
Vai! Pân-atunci sunt douăzeci de ani!
Romeo!
Iar te-am chemat și am uitat de ce.
Rămân aici până ți-aduci aminte.
Dacă rămâi, am să-mi aduc aminte
C-aș vrea să tot rămâi și-am să tot uit.
Mă las-atunci să stau mereu aici, Ca tu să uiți mereu, și voi uita
De oameni și de lume.
Hai, du-te! Noapte bună! Despărțirea
Îmi e o suferință-atât de dulce,
Că pân-n zori ți-aș spune noapte bună.
Frate Lorenzo!
Ce limbă dulce-mi dă binețe-n zori de zi?
Părinte, bună dimineața!
Când tânăr ești și zdravăn, n-ai habar! De aur îți e somnul!
Așadar, cam ce-a putut, Devreme, să te-ndemne
Să sari din pat? Neliniștea, pesemne.
Sau dacă nu, și cred că nu mă-nșel,
Romeo-al nostru n-a dormit defel.
Așa e!
Mai dulce-a fost odihna mea ca somnul.
Ai fost la Rosalina, te ierte Domnul!
Nu Rosalina, ci chinul dinainte
Le-am dat uitării. S-a sfârșit, părinte.
Te știu băiat cuminte. Unde-ai fost?
Ți-oi spune. Întrebarea n-are rost.
Aseară-n casa dușmanului meu,
O fată m-a rănit.
Mărturisește-mi totul, nu pe sfert,
De vrei să te dezleg și să te iert.
Să-ți spun atunci al inimii secret;
Mi-e dragă fata cui? Lui Capulet.
Și eu i-s drag. Rămâne,-mi pare mie,
Să ne unești prin sfânta cununie.
Când, unde, cum ne-am îndrăgit și cât,
Îți spun pe drum. E lucru hotărât
Să ne cununi chiar azi.
Pe sfântul Francis!
Și Rosalina ce-ai iubito? Ți-ai scoso-așa ușor din minte?
Te rog... Mă iei peste picior, părinte!
Tinerii se înșeală, Se îndrăgesc din ochi, la repezeală.
Ascultă-mă, părinte!
Șiroi de lacrimi ți-au pătat lumina
Și-obrajii palizi pentru Rosalina!
De te-ai schimbat, repetă pe de rost:
Femeia piere când bărbatu-i prost.
C-am îndrăgit-o mă certai mereu.
Că idol ți-o făceai, copilul meu.
Da! Fiindc-o iubeam...
Ziceai să-ngrop iubirea sub pământ.
Dar nu să tulburi alta, din mormânt.
Dar hai cu mine, tânăr nestatornic
Căci poate să te sprijin fi-voi vrednic.
Părinte!
Și între neamuri, trainica unire
Schimba-va ura veche în iubire.
Să mergem cât mai grabnic!
Mai domol!
Te-mpiedici când alergi și calci în gol.
Pe unde naiba bântuie Romeo?
În noaptea asta o fi dat pe-acasă?
Cine?
Romeo.
O, nu acasă. Am vorbit cu pajul lui.
Știi că Tybalt, din neamul Capulet,
I-a trimis acasă o scrisoare?
O provocare la duel, nici vorbă.
Romeo-i va răspunde.
Orice om Ce știe carte i-ar putea răspunde.
Va răspunde celui ce i-a trimis scrisoarea,
Și-i va plăti sfidarea cu sfidare.
Vai, bietul Romeo, e ca și mort!
Străpuns de ochiul negru al unei pale fete.
Îi țiuie-n urechi un cântec de iubire,
Și inima îi e străpunsă drept în mijloc
De săgeata orbului arcaș.
Ăsta e om să lupte cu Tybalt?
De ce nu, cine-i Tybalt!
Mai ceva decât Prințul Pisicilor, ți-o spun eu.
Bună dimineața la amândoi.
Parc-ar fi o scrumbie sfarogită și stoarsă de icre.
Te-ai matofit și te-ai uscat cu Pardonnez moi.
A, senior Romeo,
- Bonjour. - Bonjour.
Te salut pe franțuzește, potrivit cu nădragii tăi franțuzești.
Frumos ne-ai tras pe sfoară azi noapte.
Cine v-a tras pe sfoară?
Ne-ai tras chiulul, domnule, ne-ai tras chiulul!
Nu poți să pricepi?
Iartă-mă, bunule Mercutio.
Am avut o treabă importantă.
În asemenea împrejurări nu se cere prea multă curtenie.
Treci între noi, bunule Benvolio, judecata mea e slabă.
Judecata ta e dulce ca fierea,
un sos din cale-afară pipărat.
Ia spune, nu-i mai bună gluma
decât scâncelile tale de îndrăgostit?
Acum ești plin de voie bună!
Ești altul! Ești Romeo!
Așa cum arta te-a făcut, Dar în același timp natura.
Dragostea ta copilărească
parc-ar fi un nebun gonind cu limba scoasă de ici colo
doar o găsi o gaură în care să-și lepede sceptrul!
Isprăvește! Ajunge!
Vrei să-mi isprăvesc povestea tocmai când am ajuns la coadă?
Altfel ai lungi-o din cale-afară.
Nu, nu, nu, oricum aș fi sfârșit-o
pentru că-i dădusem de fund
și n-aveam cum să merg mai departe.
Uite ce harnașament arătos.
E ca o barcă.
O pânză!.
O pânză! O pânză!
Ba două, două! O ie și-un surtuc.
- Peter. - Ce dorești?
Dă-mi evantaiul, Peter.
Bunule, Peter, vrea să-și ascundă fața,
căci evantaiul e mai arătos ca obrazul dumisale.
Bună dimineața, domnii mei.
Bună seara, grațioasă doamnă.
De ce, mă rog, bună seara?
Pentru că, după câte știți,
limba dezmățată de pe ceasornic
stă sculată în amiaza mare.
Zău, nu ți-e rușine? Ce fel de om ești tu?
Un om, doamnă, pe care Dumnezeu l-a zămislit spre propria lui pagubă.
Că bine zici! Spre porpria lui pagubă...
Dar domnii mei, îmi spune careva
unde l-aș putea găsi pe tânărul Romeo?
Romeo! Romeo...
Hei!
Eu sunt cel mai tânăr care răspunde la numele ce l-ai pomenit
în lipsa altuia mai vrednic.
Dacă dumneata ești, domnule,
Aș vrea să-ți spun ceva, siparat..
Să știi că-l poftește diseară la sipareu.
O codoașă! O codoașă!
O codoașă!
Ticălos nerușinat!
Uite-o că vine!
Mercutio, nu!
Un iepure bătrân, cu blană sură,
De Paști, în post, e bun să-l faci friptură
Dar iepurele cel cu blană sură,
Îl ții prea multă vreme la păstrat,
Bătrânul iepure-mpănat Se strică până-l bagi în gură.
Rămâi cu bine, străveche doamnă.
Pungaș nemernic! Pungaș nemernic...
Eu nu-s una din fetele cu care umbli.
Nu-s una din dezmățatele tale.
Hei, javră, pungaș nenorocit!
Pungaș nenorocit, nenorocit!
Rogu-te, domnule, cine-i negustorul acela de vorbe deocheate?
E un anume domn, doică dragă, căruia-i place să se audă vorbind
și care turuie într-un singur minut
mai mult decât e-n stare să asculte o lună întreagă.
I-arăt eu lui, chiar de-ar fi mai breaz decât este,
și pe de-asupra ca încă douăzeci de găgăuți ca el.
De n-oi putea să-i viu de hac, o să se găsească alții.
Și tu ce-mi stai cu mâinile-n sân?
Cum de te rabdă inima să-l lași pe orice necioplit
să-și bată joc de mine?
Auzi, nerușinatul!
Cu voia dumitale, o vorbă am să-ți spun.
Bătaie de cap.
Tânăra mea stăpână m-a mânat încoace să vă caut.
Ce m-a rugat să vă spun,
păstrez deocamdată pentru mine.
Dar înainte de toate, vreau să vă spun
că dacă vi-i în gând numai s-o amăgiți...
Doică...
Cum spuneam,
ar fi o purtare cum este alta mai josnică
față de o domnișoară de neam bun.
Așa că dacă umblați cu șoșele și momele cu ea,
ar fi un lucru cât se poate de urât față de orice domnișoară,
și o mare neobrăzare.
Doică...
Te rog spune-i stăpânei dumitale că jur pe...
Să-i spui așa:
Azi după-amiază La spovedanie să-i spui să vie,
Lorenzo, bunul frate, în chilie, Ne și cunună.
Iată, pentru trudă.
Nu, domnule, nu iau măcar un sfanț.
Ia, rogu-te! Nu-i mare lucru, ia!
Nu.
Atunci...
Prea bine, domnule. Stăpâna mea e cea mai dulce fetișcană.
Doamne, Doamne, mai ieri-alaltăieri era doar atâtica.
Pe curând!
E în oraș un senior pe care-l cheamă Paris.
Tare ar mai vrea s-o îmbrobodească.
O mai necăjesc eu, câteodată spunându-i că Paris s-ar potrivi cu ea.
Doică, să mă vorbești de bine.
De mii de ori.
Bătea de nouă când trimis-am doica,
Zicea că vine-n jumătate ceas...
Sau nu l-o fi găsit? Cu neputință!
Abia se mișcă.
S-ar cădea iubirii Să-i fie gânduri solii, iuți ca raza!
De-ar fi îndrăgostită,
Și sângele i-ar fierbe, ar zbura Mai repede ca mingea.
Bătrânii parcă sunt lipsiți de viață:
Stângaci, înceți, greoi...
și suri ca plumbul.
O, Doamne! Iat-o! Doică, ce-mi aduci?
O, Doamne! Ce te-ncrunți?
O, chiar de-i tristă vestea, fii voioasă!
Zi-i servului să plece!
Așteaptă lângă ușă, Peter!
Hai, spune! L-ai întâlnit?
Sunt istovită. Stai să-mi trag suflarea!
Ce-am mai gonit! Mi-e trupul sfărâmat.
Scumpă... Scumpă... Scumpă doică.
Să-mi spui ce-a zis iubitul meu!
Romeo, prea iubitul dumneavoastră,
Senior cinstit, curtenitor,
Cu suflet blând, frumos
Și-aș pune mâna-n foc, plin de virtuți...
- Dar unde-i mama? - Cum unde-i mama?
Undeva, prin casă. Alt unde-ai vrea?
Ah, ce răspuns ciudat!
Senior cinstit, frumos, curtenitor...
Dar unde-i mama?
Maică preacurată! Da repezită ești!
Te superi, ai?
Deci asta e răsplata că mi-am frânt picioarele?
De astăzi înainte Să-ți vezi, fetițo, singură de treburi!
Mai lasă mofturile!
Spune-mi! Ce-a zis Romeo?
Oare azi ai voie să mergi la spovedanie?
Da, am.
Te du-n chilia fratelui Lorenzo.
Un mire vei găsi, să-i fii mireasă.
Ptiu! Uite cum s-a-mbujorat la față.
Iau foc obrajii de-ți mai spun ceva!
Tu la sihastru du-te! Eu, la cină.
Cinstită doică, pe curând!
Binecuvânte cerul sfânta slujbă!
Feriți să fiți de griji și de mustrări!
Amin, amin. Dar orice grijă s-ar ivi,
N-ar covârși deplina fericire
Și vină moartea dac-o vrea.
Pornirile prea vii n-au lungă viață,
Ca pulberea și focul, mistuite,
De flacăra sărutului.
Și dacă mănânci fără măsură...
Ți se-apleacă.
Ți se-apleacă..
Iubirea o-ntărești prin...
Cumpătare.
De-aceea să iubești cu cumpătare...
Căci dragostea durează doar așa.
Sosește. Iat-o! Pasul ei ușor
Pe-aceste lespezi vechi, aduce-a zbor.
Julieta!
Bună seara, sfinția ta!
Romeo va mulțumi pentru-amândoi.
Ah, Julieta, de-a ajuns în pisc
Și dacă bucuria știi s-o zugrăvești
Văzduhu-mbălsămează Cu răsuflarea ta,
Dă glas adânc Deplinei fericiri ce ne-mpresoară.
Doar cerșetorii-și numără arginții.
Iubirea mea-i prea mare. Nu-s în stare
Să-i știu comoara nici pe jumătate.
Veniți cu mine... N-o să țină mult.
Singuri să stați, n-aveți îngăduință,
Cât slujba nu vă leagă-ntr-o ființă.
Te rog Mercutio, să mergem.
E zăduf.
Și Capuleții au ieșit în stradă!
Plutește-n aer lupta. Se-nfierbântă!
Când e dogoare, sângele e ațâțat.
Mercutio, să mergem.
Parc-ai fi unul din ăia
care cum intră pe ușa cârciumii
își aruncă sabia pe masă și strigă din răsputeri:
"Deie Domnul să n-am nevoie de tine".
Dar nici n-apucă să dea pe gât al doilea pahar,
Că se și repede cu sabia la cârciumar,
netam-nesam.
M-asemui eu cu unul din ăștia?
Păi, dac-ar mai fi unul ca tine,
în scurt timp v-ați face de petrecanie unul altuia.
Tu ai căutat gâlceavă unuia care a tușit pe stradă
și ți-a trezi din somn câinele care dormea la soare.
Și tocmai tu te-ai găsit să-mi ții în frâu firea nepotolită?
Mercutio...
Pe legea mea, iată că vin Capuleții.
N-au decât! Puțin îmi pasă!
Bună seara, domnilor!
Bună seara.
O vorbă numai, cu unul dintre voi.
O vorbă numai, cu unul dintre noi?
Mai dă ceva pe deasupra!
Să zicem o vorbă... și-o lovitură.
Sunt gata să-ți împlinesc dorința, domnule,
dacă-mi dai prilejul.
N-ai vrea să ți-l iei singur, fără să ți-l mai dăm noi?
Mercutio, îi cânți în strună lui Romeo.
Îi cânt în strună?
Ce crezi că suntem, menestreli?
Dacă crezi că suntem menestreli,
o să-ți împuiem urechile cu note sparte.
Iată-mi arcușul.
Așteaptă, că te face el să dănțuiești!
Drace! Îi cânt în strună?!
Pe-aicea trece multă lume.
Să găsim un loc mai dosnic,
Luați-o mai domol, sau hai să mergem!
Toți câți trec pe-aici holbează ochii.
Lasă să-i holbeze! De ce au ochi în cap?
Mercutio!
De-aici nu plec de dragul nimănui! Aici rămân!
Atunci rămâi cu bine!
Iată omul meu!
Mercutio!
Tybalt.
Romeo,
iubirea ce ți-o port în vorbe s-ar tălmăci așa:
Ești un netrebnic!
Tybalt, eu te iubesc dintr-o pricină
Ce mă silește să-mi strunesc mânia
Pricinuită de salutul tău.
Netrebnic? Nu-s!
Deci rămâi cu bine,
M-asemuiești cu altul.
Băiete!
Atâta nu-i de-ajuns să-ți iert ocara.
Întoarce-te și trage spada!
Jur că-n viața mea nu te-am vorbit de rău
Și-ți spun că te iubesc cât nu gândești.
Pân-o să afli pentru ce anume.
Deci, scumpe Capulet, - un nume drag
Întocmai ca și-al meu -
Te du în pace!
Nu, nu.
- Nu, Mercutio. - Ce umilință josnică!
- Nu, Mercutio, nu! - Mă lasă...
Tybalt, spaima guzganilor!
Ce-i mai fi vrând și tu?
Tu, Rege al Pisicilor,
nimic mai mult decât una din cele nouă vieți ale tale,
aștept cu nerăbdare să ți-o iau...
Și dacă nu te porți cum se cuvine...
Mă voi grăbi să ți le smulg pe celelalte opt.
Te rog, Mercutio.
N-ai vrea să tragi sabia aia de ureche?
Dă-i zor,
până n-apuc să îți retez Urechile cu spada mea!
Fie cum dorești.
Bunule Mercutio, pune spada jos!
Hai! Hai!
Benvolio, desparte-i, nu-i lăsa!
Rușine, domnilor! Opriți nelegiuirea!
Doar știți că Prințul Nu-ngăduie-n Verona înfruntări!
Tybalt!
Mercutio!
Ne lasă!
Lasă-i în pace, lașule!
Te-atârnă într-un ștreang!
Hei!
Retează-i părul, Tybalt!
Hei!
Stai mai departe, Tybalt.
Stai acolo, lașule!
Mai cu viață, Tybalt, Ne pierdem toată ziua.
Ah, puiul mamii pe jos scăpat-a spada.
Hei!
Tybalt, nu!
Opriți această luptă!
Tybalt, te du!
Mercutio, hai, vino!
Pleacă! Pleacă...
Aleargă, Tybalt. Fugi departe!
M-a străpuns.
M-a împuns.
Cum! Ești rănit?
Nimic! O zgaibă!
Îndată-mi vin în fire...
Nu-ți pierde firea, omule! Nu poate rana fi adâncă.
Așa-i, nu poate fi cât un puț de adâncă,
Nici largă cât o ușă de biserică,
Da-i tocmai bună să mă dea gata.
Dacă mâine aveți nevoie de mine,
mă găsiți într-un coșciug.
Unde-i pajul meu?
Du-te, netrebnicule, și adu un doctor!
Adu-mi un doctor!
Te-a lovit?
Dracu te-a pus să te vâri între noi?
Pe sub brațul tău m-a-mpuns.
Am crezut că... așa-i mai bine...
Du-mă-ntr-o casă, Benvolio, altfel leșin.
Blestem asupra neamurilor voastre
Ce m-au dat drept hrană viermilor!
Rău am pățit-o,
rău de tot...
Neamurile voastre!
Se preface!
Mercutio!
Romeo! Romeo...
Mercutio cel brav e mort.
Ce-o să ne-aducă nouă ziua asta
Va dăinui și va spori năpasta!
Acesta e doar primul. Și alții-l vor urma!
Se duse în triumf!
Iară Mercutio zace mort?!
I-ați zborul către cer! Și dă-mi povețe,
Mânie, tu, cu ochi de foc și pară!
Tybalt!
Romeo!
Tybalt!
Romeo!
Pe aici!
Tybalt!
Romeo!
Tybalt!
Acuma, Tybalt...
Ia-ți înapoi cuvântul de ocară,
Netrebnic de-adineauri!
Căci duhul lui Mercutio plutește
Deaupra capetelor noastre!
Încă-așteaptă să îl ajungă duhul tău.
Tu, eu, sau amândoi i-om fi tovarăși!
Lasă-l în pace! Lasă-l în pace!
Spada, Romeo!
Sărman băiat! Tu, ce i-ai fost prieten, îl vei urma.
Va hotărî aceasta!
Ai grijă la picioare, Romeo!
Păzește-ți ochii, Romeo!
Dă-mi spada ta.
Ai grijă la picioare!
Dă-mi spada!
Spada!
Romeo! Romeo!
Spada!
Dă-mi-o!
Aici ai spada, Romeo!
Spada, Romeo!
Tybalt!
Romeo, fugi! Pe-aici stau ochi la pândă.
L-ai omorât! Nu scapi de-osândă!
Căci Prințul te va osândi la moarte!
Hai, du-te! Pleacă! Fugi cât mai departe!
Romeo!
Sunt jucăria soartei, vai!
O, Romeo! Hai, fugi!
Blestem asupra casei Montague!
O, Tybalt!
Tybalt! Tybalt!
Mai bun prieten n-am avut!
Curtenitorule Tybalt, să mori cum ai putut?!
Cum m-a răbdat pământul să apuc Să-ți văd eu moartea!
O, Doamne!
Cu mâna lui, Romeo vărsat-a sângele lui Tybalt?
Așa e! Chiar așa! Amar de noi!
O, doică,
O, chip frumos cu inimă de șarpe!
Avut-a vreodată un balaur
Bârlog mai minunat?
Bărbații n-au credință, n-au cuvânt
N-au nici pic de cinste, sunt sperjuri!
Sunt răi, sunt mincinoși, sunt prefăcuți!
Rușine lui Romeo!
Pușchea-ți pe limbă, doică!
N-a venit pe lume, el, să-i fie rob rușinii.
Pe fruntea lui rușinea s-ar sfii să se așeze.
Cum, mi-l vorbești de bine Pe ucigașul vărului tău?
Vrei să-mi vorbesc de rău bărbatul?
Sărmane soț...
Cine să-ți spună numele cu glas curat
Când eu, care de nici trei ceasuri
Abia îți sunt soție, ți-l blestem?
Nefericitule, cum mi-ai ucis tu, vărul?
Capulet! Naintea Prințului!
Vorbește, Benvolio! Vorbește!
Haide, spune!
O, Prințe! Fă dreptate!
Pentru-acest sânge, De Montague să curgă sânge!
Benvolio, cine-anceput întâi Această harță sângeroasă?
- Tybalt, aici ucis. - Nu!
Romeo l-a-ndemnat cu vorbă bună,
Să lase cearta și i-a pomenit
De hotărârea și mânia voastră.
Așa e, Prințe.
Ascunde adevăru-n tot ce spune.
Vorbește cu minciună!
Vă cer dreptatea
Pe care, ca și Prinț, acum s-o dați.
Romeo l-a ucis pe Tybalt! Romeo trebuie să piară!
Romeo l-a ucis pe el.
El, l-a ucis nainte, pe Mercutio.
Cine plătește sângele ce-a curs în glie?
Romeo nu, cinstite Prințe...
Era prieten cu Mercutio.
Vinovat e, deci, Că a grăbit sentința dreptei legi.
Moartea lui Tybalt!
Pentru această vină, Să plece în surghiun, de-ndată!
Romeo să dea zor, căci i se curmă
De-a pururi viața, dacă-i dau de urmă.
Surghiun...
O, fie-ți milă, spune moarte!
Nu rosti surghiun!
Sus!
E cineva! Ascunde-te, Romeo!
Cine e?
Spargi ușa!
De unde vii?
Și ce poftești?
Dă-mi drumul și-o să afli
Stăpâna Julieta m-a trimis.
Atunci bine-ai venit!
Ah, părinte, Nu știi sfinția ta pe unde-o fi
Romeo ce e soț stăpânei mele?
Uite-l colea!
Pe lespezi zace, îmbătat de lacrimi.
Ah, se sfârșește lumea dacă trec De porțile Veronei.
Și ea, sărmana!
Bocește, plânge, plânge și bocește.
Hai, scoală!
Scoală dacă ești bărbat!
Ridică-te de dragul Julietei!
De dragul ei ridică-te-n picioare!
De ce te lași în gheara disperării?
Doică...
Nu știi că pân la urmă moartea ne culege?
Vorbeai de Julieta mea. Ce face?
Nu zice ea că sunt un ucigaș?
Ce face? Unde-i? Ce zice tainica-mi soție
De jalea ce-a spulberat iubirea noastră?
Nimic nu zice. Plânge și bocește,
Și strigă Tybalt! Strig-apoi Romeo!
De parc-ar fi ucisă de numele acestea.
O, spune-mi, spune-mi tu, sihastre,
În care loc mârșav din trupul meu
Mi se ascunde numele? Hai, spune!
Să nimicesc acel păgân lăcaș!
Oprește mâna ta necugetată!.
Pe cerul nalt! Mă lasă!
Așa te-arată chipul? Bărbat ești tu?
Așa te-arăți tu în pornirea ta, -
Căci lacrimile tale-s de femeie, -
Turbat ca și o fiară hămesită?
L-ai omorât pe Tybalt?
Vrei acum să-ți faci și ție seamă?
Oare vrei să bagi în groapă tânăra femeie,
Ce viața și-a unit-o cu a ta?
Ridică-te! Fii om adevărat!
Trăiește Julieta... Și nu ești mulțumit!
Tybalt te-ar fi ucis,
Dar tu l-ai omorât pe Tybalt.
Și nu ești mulțumit!
Fu blândă legea, hotărând surghiun În loc de moarte.
Și nu ești mulțumit.
Doar binecuvântări îți dau târcoale...
Îi urcă în odaie și adu-i mângâiere.
Dar vezi să părăsești orașul mai nainte De-a răsări pe ulițe străjerii
De vrei s-ajungi la Mantua cu bine.
Rămâi acolo până vom găsi Prilejul potrivit să dăm pe față
Căsătoria, să-mpăcăm gâlceava
Și să-mbunăm pe Prinț să-ți ierte vina.
Te vei întoace-apoi De mii de ori mai fericit
Decât erai în ziua despărțirii.
Ia-o-nainte, doică...
S-o saluți din parte-mi pe stăpâna ta
Și spune-i Să îi trimită grabnic la culcare
Pe toți ai casei - lucru lesnicios, Căci sunt sleiți de jale.
Iar Romeo te va urma.
Cum, vrei să pleci?
Dar nu e încă ziuă.
Nu ciocârlia, ci privighetoarea
Ți-a săgetat auzul temător.
În fiecare noapte cântă-n rodiu.
O, crede-mă, iubitul meu!
privighetoarea fu.
Ba ciocârlia...
Solul zilei noi,
și nu privighetoarea.
Suflat-a noaptea-n candele...
Se-arată Pe piscuri sure, alba zi.
De plec acum, trăiesc.
De mai rămân, s-a isprăvit cu mine.
Dar nu-i lumina zilei...
Eu știu că...
Mai stai puțin!
De ce să te zorești să pleci?
Să vin-atunci străjerii să mă prindă!
Să mă ucidă!
N-au decât! Nu-mi pasă!
Să zicem, deci, că nu e ochiul zilei,
Să zicem, dar, că nu e ciocârlia
Aceea ce spre slăvile cerești
și-avântă glasul minunat.
Atât de mult aș mai dori să stau cu tine.
O, vino, moarte, dacă dorește Julieta!
E...
E ziuă! Pleacă, fugi!
E zi, Romeo.
E glasul țipător al ciocârliei,
Cic-ar avea glas dulce, ciocârlia
Atunci când cântă despărțirea,
Dar cum să-l aibă, dacă ne desparte?
O, du-te-acum!
Izvorul zilei crește și sporește
Izvorul negru-al deznădejdii noastre.
Stăpână!
Maică-ta porni să vie-ncoace.
Doică...
Maică-ta porni să vie-ncoace.
S-a luminat de ziuă.
Ai și plecat, stăpânul meu, prieten bun?
Să-mi dai de știre-n orice ceas al zilei,
Căci clipele sunt zile lungi. De-aș sta
Să socotesc așa, voi fi bătrână
Pân-l-oi vedea din nou pe dragul meu!
Să știi că n-am să pierd prilejul
Să-ți dau de știre cât de dragă-mi ești.
Ne-om mai vedea vreodată noi, iubite?
Nu mă-ndoiesc!
Și ne-om gândi zâmbind
La suferințele de-acuma.
Rămâi cu bine!
Doar un sărut și-apoi cobor.
Adio...
O, Doamne!
L-ajunge răzbunarea!
- N-avea teamă... - Nu!
Nu mai boci.
Am să-i trimit eu vorbă Cuiva, la Mantua, acolo unde
S-a pripășit tâlharul, ca să-i dea
Să soarbă o licoare, știi, ceva,
Care-o să-l facă să ajungă Mult mai curând la Tybalt.
Nu!
Acum dă-mi voie, Copila mea, să-ți fac o bucurie.
Fetițo, ai un tată iubitor.
Ca să-ți mai uiți necazul, izbuti
Să-ți afle un prilej de bucurie
Și când va fi să se-mplinească bucuria?
Chiar joi, copila mea, chiar joi, în zori,
Semețul, mândrul, tânărul de neam,
Contele Paris, joi, în domul Sf. Petru
Cu tine se cunună, fericita lui mireasă.
Mă jur pe domul St. Petru, Și dacă vreți pe Sf. Petru, chiar,
Că nu-i voi fi mireasă fericită!
Nu! Nu!
Atunci, rămâne stabilit.
Iubite fiu, Paris.
Ia zi, nevastă, i-ai vorbit? I-ai spus ce-am hotărât?
I-am spus deunăzi, cum să nu?!
Îți foarte mulțumește. S-a prostit.
S-ar mărita mai bine cu mormântul.
Ia stai, nevastă! Fă-mă să-nțeleg.
Adică cum?
Îmi foarte mulțumește?
Nu-i mândră?
Nu-i fericită, nevrednica de ea,
C-am izbutit s-o logodim Cu-n om atât de vrednic?
Nesocotită și smintită! Mă duc la ea!
Nerecunoscătoare spurcăciune!
De nu m-asculți, să piei din casa mea!
Vai! Ai înnebunit?
Să piei din fața mea, copil netrebnic!
Să-asculți aici:
Joi mergem la biserică. Altfel,
Să piei din ochii mei pentru vecie.
Iubite tată, rogu-te-n genunchi!
Nu vreau să mai aud nimic. Să taci!
Căci palma mă mănâncă.
Vai! Urât, stăpâne, s-o beștelești așa.
De ce,-nțeleapto? Ia mai ține-ți clanța!
Fii mare sfetnic cu slugile-n bucătărie!
N-am spus blestemății.
De ce-mi bagi pumnu-n gură?
Vorbește! Mormăieli prostești!
Și toarnă-ți balivernele când stai Cu țațele la cină!
- Mă scutește! - Prea te-ai pornit.
Pe legea mea, m-a scos din minți!
E-aproape joi.
Căznește-te să judeci, așadar.
De ești copila mea, îl iei pe Paris.
Iar de nu,
Te spânzură, cerșește, de foame mori, Sau crapă-n stradă!
Nu!
Jur pe viața mea, Să știi că-mi țin cuvântul,
Că n-o să-ți las nimic din ce-i al meu.
Tată!
Să cugeți bine! N-am jurat în vânt.
Nu! Nu!
O, scumpă mamă, nu mă lăsa!
Amână cununia cu o lună!
Nu-mi spune mie! N-am cum să te ajut.
Fă cum voiești! Eu am sfârșit cu tine.
O, Doamne!
Doică...
Cum să împiedic asta?
Ce-mi spui să fac?
N-ai nici o vorbă bună?
O mângâiere, doică...
Credință. Iată ce-i:
Romeo-i în surghiun...
Pun rămășag pe ce vrei tu,
Că n-o să mai cuteze Să vină înapoi și să te ceară.
De-o fi să vie, vine într-ascuns.
Așa fiind, ascultă sfatul meu
Și ia-l pe conte. N-o să-ți pară rău.
Așa-i!
Bărbat ca el, mai rar printre bărbați.
Pe lângă el, Romeo-i cârpă.
Nici vulturul, fetița mea, nu are
Ochi mai frumoși, Mai ageri și mai verzi ca Paris.
Să fiu afurisită De nu te-o face-al doilea soț preafericită.
Pe primul îl întrece.
Și chiar de nu-i așa, primul e mort,
Și dacă nu, Mai bine-ar fi să fie mort, decât trăind,
În preajma ta să nu își afle locul.
Din inimă vorbești?
Ba și din suflet...
Să mă trăznească Dumnezeu.
Amin.
Cum?
Îți mulțumesc de mângâiere mult.
Te du și spune mamei c-am plecat
Cu suflet greu, că-l supărai pe tata,
Să-i spun păcatul fratelui Lorenzo, Să-l rog să mă dezlege.
Mă duc să-i spun ce înțeleaptă ești.
Te du!
Spuneați că nu știți gândul fetei.
Nu e de laudă și nu-i cărarea dreaptă.
Ea își boceșe vărul Tybalt. Așadar,
De dragoste prea mult n-am stat să-i spun.
Nu râde Venus într-un cămin cernit.
Bun venit, soție și scumpă doamnă!
Numai după nuntă Ar fi așa, de poate fi așa!
Venit-ai să te spovedești?
Cucernice părinte, ai timp de mine-acum,
Sau mă întorc deseară la vecernie?
Am vreme-acum, mâhnita mea copilă.
Te rog să ne lași singuri, conte.
Ferească Dumnezeu să tulbur taina.
Așadar, Julieta, joi, în zori Te voi trezi din somn.
Până atunci, adio...
Primește-acest sărut nevinovat.
Închide ușa și vino să jelești Cu mine-alături.
Totu-i năruit! Și nu-i nici o speranță!
Ah, Julieta, îți cunosc durerea.
În loc să-mi spui, părinte, ce-ai aflat,
Arată-mi cum să scap
De nu-i în stare Înțelepciunea ta să mă ajute...
Nu te pripi, copilă.
Întrezăresc o rază de nădejde,
Dar împlinirea-i cruntă Ca fapta ce-ncercăm s-o stăvilim.
Decât să-l iei pe Paris, mai degrabă,
Să te omori eu cred c-ai fi în stare.
Decât să-l iau pe Paris, poruncește
Să sar din vârful turnului de ici,
Să mă strecor în proaspătul mormânt
Și să m-ascund sub giulgiul celui mort.
Oprește-te.
Te du acasă.
Cu sufletul voios.
Zi-le că-l iei pe Paris.
O, nu.
Mâine e miercuri.
Iar mâine noapte, singură să fii,
Fă-i doicii vânt din încăperea ta.
Și ia sticluța asta îndată ce te culci...
Și dă pe gât licoarea străvezie...
Simți-vei în curând Cum te cuprinde-o moleșeală rece,
Iar pulsul tău va înceta să bată,
Nici arșița din trup, nici răsuflarea Nu vor adeveri că mai trăiești.
Înțepenită ca un mort, așa vei zace,
Timp de patruzeci și două ceasuri...
Apoi te vei trezi ca dintr-un dulce somn.
În vremea asta, până te-i trezi,
Lui Romeo îi dau de știre,
El va goni degrabă-ncoace,
Împreună Pândi-vom clipa când te vei trezi,
Și în aceeași noapte te va duce La Mantua, Romeo.
Dă-mi, dă-mi sticluța!
Nu-mi vorbi de teamă.
Deci, ia-o!
Mergi cu bine!
Și fii tare în hotărârea ta.
Ia te uite, copila îndărătnică!
De unde vii, copil neascultător?
Din locul unde-am învățat s-ascult
Și să mă rușinez de marea-mi vină.
Îndură-te și iartă-mă. De azi,
Ți-oi împlini supusă orice vrere.
Vai ce mă bucur!
E bine! Ridică-te,
Că bine ai făcut.
Iubire, dă-mi putere!
Să dai răvașu-acesta lui Romeo, în Mantua.
Stăpâne! Stăpâne!
A murit! Julieta a murit!
Julieta, stăpâne. E moartă! A murit!
Julieta!
Fetița mea! Unde este?
O, neagră zi!
Asupră-i coborât-a moartea ca-nghețul timpuriu
Pe floarea cea mai mândră a câmpiei.
Stăpâne.
Balthasar!
Ce face Julieta mea?
Îi merge bine? Așadar, nimic nu merge prost.
Ce face doamna mea?
A murit, stăpâne.
A murit!
În cripta strămoșească Îi doarme trupul muritor.
Am văzut cu ochii mei Când au culcat-o-n raclă.
O, stele, vă desfid!
Acum te du...
Și binele să-ți meargă.
Rămâi cu bine, bun prieten!
Julieta.
Iubita mea...
Soția mea.
Moartea ți-a sorbit dulceața răsuflării,
Dar n-a fost în stare să-ți răpească frumusețea.
Ea nu te-a-nfrânt...
Stindardu-nvăpăiat Al frumuseții tale arde încă
Pe buze... și-n obraji.
Căci moartea nu și-a-nfipt acolo flamura cernită.
Tybalt...
Tu zaci în giulgiul sângerat?
Ah ce răsplată ți-aș fi dat mai mare,
Decât, cu mâna ce-ți aduse moartea,
Să seceri tinerețea celui care ți-a secerat-o?
Mă iartă, vere.
Și tu, o, scumpă Julieta,
Cum de-ai rămas atât de minunată?
Ce să cred? Că moartea te-a ndrăgit?
Că monstrul hâd și descărnat
Te ține-aici în beznă ca să-i fii iubită?
Mă tem că da, Dar voi rămâne-n lângă tine-n veci.
În hruba morții, în palatul beznei,
Aicea voi rămâne,
Cu viermii care slugi ți-or fi aici.
Priviți-o înc-o dată, ochi!
Voi, brațe, Cuprindeți-o în ultima strânsoare!
Voi, buze, poarta vieții și-a suflării,
Pecetluiți c-o sărutare lungă
Eternul târg ce-l încheiai cu moartea.
Iată! Beau acum pentru iubita mea!
Și astfel, cu-n sărut...
Mă sting...
Cine-i acolo?
Un prieten! Și unul ce te știe bine.
Balthasar! De cât timp ești aici?
De jumătate ceas.
Coboar-acum cu mine-n criptă.
Părinte, nu cutez.
Stăpânul meu mă crede dus de-aici.
Atunci rămâi, merg singur!
Mă-nspăimânt.
Mi-e tare teamă de-o nenorocire.
Romeo!
Ce ceas nefericit E vinovat de-această tristă soartă?
O, părinte, unde mi-e soțul?
N-am dat uitării locul întâlnirii
Și iată-mă!
Romeo unde e?
Aud un zgomot.
Dar unde e Romeo?
Grăbește-te să fugi din cuibul molimei și-al morții,
Și-al silnicului somn.
Putere-nfricoșată
A surpat tot ce-am clădit.
Deci, vino! Se-apropie ceasul.
Unde-i Romeo?
Hai, du-te, bună Julieta.
Nu...
Nu îndrăznesc să mai rămân!
Nu!
Nu îndrăznesc să mai rămân!
Julieta!
Nu îndrăznesc să mai rămân!
Ce-i asta?
Otrava văd cum i-a grăbit sfârșitul.
Zgârcitule...
Să-mi fi lăsat și mie măcar o picătură...
Dar ia să văd pe buza ta!
N-a mai rămas un strop Să-l sorb c-o sărutare și să mă mântui?
Fierbinte-i gura ta!
O, nu, nu!
Băiete, încotro?
Uitați-vă în criptă!
Mergeți pe-acolo...
Ce-i zgomotul acesta?
Nu!
Mai repede! Pumnal trimis de soartă!
Aici ți-e teaca!
Ruginește-acolo, dar adu-mi moartea!
Unde-s dușmanii ne-mpăcați?
Capulet!
Montague!
Văzut-ați ce blestem Clocea în ura voastră...
Cel de sus cu dragostea găsit-a să vă bată.
Și pentru că...
N-am stăvilit la timp smintita vrajbă,
Acum plătesc tribut de sânge.
Am fost loviți cu toții.
Cu toții-am fost loviți!
Amară pace-aduce dimineața.
Trist, soarele și-ascunde-n pâclă fața.
Căci nu-i mai jalnică poveste-n lumea-ntreagă
Decât povestea lui Romeo ce Julieta i-a fost dragă.